Arethia Piteșteanu (1889-1968)

‘’’Arethia Tătărescu’’’ (n. 16 Septembrie 1889, București, d.1968, București) a fost soția lui Gheorghe Tătărescu. S-a implicat în activități de valorificare a artei și tradițiilor populare gorjene. A fost președinta Ligii Naționale a Femeilor. În această calitate a susținut realizarea Ansamblului Sculptural Constantin Brâncuși din Târgu Jiu, a contribuit la restaurarea casei memoriale a lui Tudor Vladimirescu din Vladimir, la transformarea casei Ecaterinei Teodoroiu în casă memorială și a organizat numeroase expoziții. În 1935 a primit titlul de Cetățean de onoare al orașului Târgu Jiu. După 1947 a avut de suferit represiuni din partea regimului comunist.

Elemente biografice
Arethia Tătărescu s-a născut la 16 Septembrie 1889 la București. Tatăl ei, Gheorghe Piteșteanu era descendent dintr-o familie de boieri argeșeni. Ambii ei părinți ai murit când Arethia era încă copil. Arethia și cei doi frați ai ei Gheorghe și Alexandru au plecat cu o bunică în Belgia unde Arethia a făcut școala primară și studiile secundare. Și-a efectuat apoi studiile superioare la secția de muzică a Conservatorului Regal din Bruxelles (Conservatoire royal de Bruxelles) unde a studiat pianul.

Revenind în țară, Arethia Piteșteanu s-a încadrat ca profesoară de pian la Liceul de Muzică din București. În același timp se implică în înființarea asociației cercetașilor români în 1913, fiind una din conducătoarele cohortei “Păstorul Bucur”. În vara anului 1916 fiind în vacanță la Tismana, îl cunoaște pe Gheorghe Tătărescu (1886-1957)}Gheorghe Tătărescu]], la acea vreme un tânăr avocat, întors de curând din Paris. Concentrat în urma pregătirilor care au precedat intrarea României în Primul Război Mondial. Gheoghe Tătărescu se afla în județul Gorj ca sublocotenent. Având în vedere declanșarea ostilităților, Arethia Piteșteanu și Gheorghe Tătărescu s-au căsătorit la Craiova în vara anului 1916.

Au avut doi copii, o fiică Sanda care s-a maritat cu Ulysses Negroponte și un fiu Tudor, care a murit bolnav la Paris în 1955.

Conacul Tătărescu de la Poiana
În 1918 soții Tătărescu cumpără moșia Poiana (azi pe teritoriul orașului Rovinari, satul Poiana devenind un cartier ar orașului). Conacul a fost realizat în jurul unei cule, înalţate în jurul anului 1790 de către Dobre Sârbu, negustor din Târgu Jiu. După 1820 intră in posesia pitarului Dincă Poenaru (cula este cunoscută şi sub denumirea de Cula Poenaru, unele surse atribuindu-i acestuia construția <ref name=”Poenaru”| Cula Poienarilor din Poiana. În Buletinul Societății Regale Române de Geografie, Vol 27-28, 1906  p.147 ), apoi a lui Dincă Schileru şi Paulina Carabatescu. Din 1919 cladirea a fost cumpărată de către Aretia şi Gheorghe Tătărescu. Acestia iniţiază în anul 1924 un amplu program de restaurare, întrucât suferise importante deteriorări în timpul primului război mondial. , Cula compusă din parter şi etaj şi-a pierdut forma inţială în urma importantelor modificări din secolul XIX şi inceputul secolului XX când este transformată într-o locuinţă modernă. Zidurile clădirii sunt groase, cu ferestre largi şi acoperiş de şindrilă. Intrarea, străjuită de lei de piatră se face printr-o galerie pe arcade de zid. În interior se află scara de lemn care face legatura cu camerele de locuit şi cerdacul cu patru coloane trilobate şi o coloana laterală. Aretia Tătărescu inițiază o succesiune de lucrări de transformare. In anii 1920-1921 casa a fost consolidată și reparată. În 1923 se realizează o instalație sanitară și mai târziu o instalație de curent electric. Tot în 1923 casa este decorată cu tâmplărie din lemn de stejar. În perioada 1923-1935 se mai realizează o baie la teraj, cămine din teracotă smălțuită și parchet. În interior există parchet, tamplarie de lemn de stejar, sobe moderne. În exterior, casa prezintă elemente decorative realizate la initiativa Aretiei Tătărescu   În anii 1923-1924, familia Tătărescu renovează biserica Sfântul Gheorghe din Poiana. Biserica din lemn, acoperită cu şindrilă, de dimensiuni modeste are formă de navă cu pridvor Clopotniţa din lemn a fost construită în jurul anului 1923, odată cu lucrările de renovare. Altarul este despărţit de naos de o catapeteasmă ornată cu icoane în tempera datând din 1835-1845 şi porţi pictate rustic. Pe lângă efectuarea lucrărilor de renovare, familia Tătărescu o înzestrează cu iconostas, jillţuri de lemn şi un policandru cu braţe de aramă  În urma cumpărării domeniului, biserica a devenit un paraclis al familiei Tătărescu.

Poarta mare din lemn de stejar sculptat a fost construită de meşterul Dumitru Pasăre, originar din Bălești în 1933. Tot în comlexul conacului Tătărescu se afla casa de locuit a administratorului, construită în 1923, alcătuită din 3 camere şi cerdac Lângă biserică au fost înmormântați bunicii și părinții lui George Tătărescu. Mormântul este o construcţie subterană, cu boltă, marcată la exterior printr-un postament acoperit cu marmură neagră veneţiană. Soclul este confecţionat din piatră sculptată..  În 1934, familia Tătărescu a mai cumpărat casa Antonie Mogoș din satul Ceauru. Aceasta a fost strămutată de către Aretia Tătărescu și reamenajată cu destinaţia casă de oaspeţi, după modelul casei cu acelaşi nume care se găseşte expus la Muzeul Ţăranului Român din București. De-a lungul timpului, casa a suferit mai multe transformări pentru a fi locuibilă. Aspectul interior este cel al unei locuinţe în stil rustic, având pardoseli din parchet de stejar, pereţi simpli tencuiţi şi văruiţi. [ http://www.verticalonline.ro/muzeul-curti%C8%99oara-salveaza-trecutul-gorjului Muzeul Curtișoara salvează trecutul Gorjului – Vertical, 25 August 2010 thumb|Biserica ansamblului arhitectural Gheorghe Tătărescu Zona în care era situat conacul din Poiana a fost afectată de exploatările de lignit din zona Rovinari. De aceea, după și-a recuperat dreptul de proprietate asupra clădirilor, Sanda Tătărescu-Negroponte}}, fiica lui George și a Aretiei Tătărescu a hotărît strămutarea tuturor construcțiilor în ansamblul arhitectural Gheorghe Tătărescu din [[Muzeul Arhitecturii Populare din Gorj din  Curtișoara, donându-le muzeului. Strămutarea a fost realizată în anii 2000-2002 de către arhitectul Dumitru Florescu, care a urmărit amplasarea și orientarea fiecărei clădiri astfel încât ansamblul să reamintească pe cât posibil vechea curte boierească din Poiana. 